“Ceea
ce a unit D-zeu, omul să nu despartă!" – acesta era în vechime principiul
canonic care reglementa nu numai încheierea căsătoriilor ci și posibilitățile
de desfacere ale acesteia. Canoanele bisericești prevedeau însă puține cazuri
în care se putea cere despărțenia. “Cărțile de despărțenie” puteau să
fie date doar de Mitropolit sau de Episcopii eparhioți - după o temeinică
judecată a cauzelor - și trebuiau întărite printr-un pitac domnesc.
Pricini pentru care putea să fie cerut divorțul
Puține
erau însă pricinile pentru care putea să fie cerut divorțul (în principal
incestul sau bigamia). Pot să vă spun însă că bătaia nu era considerată ca fiind un
motiv suficient de serios pentru a începe un astfel de demers. “Dar să ne înțelegem
bine, bătaia numai din partea bărbatului asupra femeei sale, nu și viceversa“.
Mai mult, “glăsuiala legii” din timpul lui Matei Basarab spunea că: “Bărbatul
poate să-și bată muierea cu măsură pentru vina ei, măcar de ar avea și
zapis să nu o bată”. Și mai departe: “Deși va bate neștine muierea cu pumnul
sau cu palma, aceea nu se cheamă că este cu vrășmășie asupra ei, de ar
bate-o cât de mult și cât de des.” Abia
în anul 1865 căsătoria este statuată ca fiind un act civil și prin urmare începând
din acel an dreptul de a încheia și de a desface căsătoriile este transmis autoritățiilor
laice. Cu toate acestea, femeile au dobândit “privilegiul” de a putea intenta
divorţul abia către sfărşitul secolului al XIX-lea. E drept, doar dacă invocau
motive considerate ca fiind “foarte serioase”: cruzimea, incestul, abandonul
sau bigamia partenerilor de viaţă. Un hâtru spunea însă cu umor pe la începutul
secolului trecut că principala cauză de divorţ în România este... căsătoria.
![](https://3.bp.blogspot.com/-gj-fYQ1ay9Y/VqjE34jVP6I/AAAAAAAAHQs/G2IfaV9XlNw/s400/Nunta%2Bsecolul%2BXIX.jpg) |
Nuntă pe la 1800 |
Divorțul
în șalvari și cu ișlic
“În fruntea motivelor de divorț se afla separarea pentru
traiul rău. 209 jalbe invocă acest motiv, din care 168 aparțin soțiilor și 41
soților. „Traiul rău" îmbrăca diferite forme, de la violența verbală și
pâna la cea fizică, de la amestecul părinților și până la tirania soacrei. Este
interesant de văzut cum definește Sfânta Pravila „vrăjmășia vieții". Glavele
183, 184, 185, 220 descriu, într-o serie de articole, traiul rău și maniera în
care acesta poate fi invocat ca motiv de separare, atât de către bărbat, cât și
de către femeie. Prima zăceala din glava 183 glăsuiește astfel: „Muierea poate
să ceara voe de la judecătoriul besearicii să se despartă de bărbatul ei când o
bate fără de samă și-i face rane cu arme." Mai jos sunt definiți termenii
„bătaie" și „răni cu arme", întrucât o palmă-două, date din când în
când, nu pot constitui motive serioase de separare. Din zăceala a doua aflăm că
judecătorul consideră „bătaia adevărată" numai atunci când femeia „nu
poate grăi către judecătoriu, să nu-ș spună jalba", și „de nu va fi fost
bătaia așa tare, să nu se poată despărți". Mai departe, glava 185
recomandă soțului ce tipuri de bătaie poate aplica soției sale fără a fi
pedepsit, pentru că bătaia nu este văzută ca o umilință, ci ca o
„îndreptare". Plecând de la aceasta definiție, bărbatul primește dreptul
de a-și pedepsi soția „când va fi cu vină"; recomandă totuși bătaia „cu
măsură" și „cu blândețe". Aceste recomandări sunt valabile numai
atunci când vina muierii se dovedește a fi „micșoară"; pe măsură ce vina
crește, bătaia îmbrăca forme din ce în ce mai dure, iar soțul primește deplină
libertate în aplicarea acesteia fără a fi pedepsit. Despărțirea se acordă numai
daca soția dovedește cu probe indiscutabile că „vrajmășia și răutatea" se
repetă și sunt cauzatoare de moarte. Cei doi termeni definesc o conduită des
întâlnită și invocată ca motiv de divorț. Ea se atribuie bărbatului, atunci
când acesta își bate soția des, fără vină, și folosește ca instrument de
aplicare a pedepsei toiagul.” (fragment din volumul "În șalvari și cu ișlic" de Constanța Vintilă-Ghițulescu)
Un divorț în anul 1806
Din povestea unei despărțenii din Bucureștii
anului 1806 ne putem face o idee despre despre moravurile societății românești
din acele timpuri: “Stolniceasa
Zamfira din București, mărită pe fiica sa Ana după
un Dumitrache, feciorul medelnicerului Ioniță Colfescu și nepotul Olăneascăi
din Găești ot Sud Vlașca. Cum vedem, lucrurile se petrec în familii de boieri
de mâna a doua. Găeștii era pe acele vremuri capitala județului Vlașca și avea
o importanță mai mare decât astăzi. Puțin după căsătorie, tânărul Dumitrache
începe a-și maltrata soția, și nu cu pumnul sau cu palma ci cu ciomagul,
și a o amenința cu sabia și cu pistolul. Mama fetei se jăluiește la Vodă și
acesta orânduie pe Mitropolit a face cercetare și a-i raporta în scris.” În
jalba stolnicesei sunt descrise abuzurile la care era supusă
fiica sa de către jupân Dumitrache:
![](https://2.bp.blogspot.com/-vdR9wrlYkME/VqjE30YnvjI/AAAAAAAAHQw/QSK5t82MsQE/w243-h400/Jupanita%2Bla%2Binceputul%2Bsec.%2BXIX.jpg) |
Jupâneasă de la începutul secolului al XIX-lea |
“Din
lume auzeam patimile fiicei mele, și nu le credeam; dar la 29 ale trecutei
luni, pornindu-se din cruziciunea minții sale și din rău năravul ce-l are, nemaisocotind
că soția sa este însărcinată, băgând-o în casă au închis ușa, au tăbărât
cu un ciomag pe ea, bătând-o foarte rău și cu multe vorbe proaste
suduind-o și cu sincofandrii și în cea după urmă a scos și sabia
asupră-i cu îngroziri ca să-i taie capul și așa speriindu-se de moarte,
scăpând din mâinile acestui tiran, au dat năvala la socru-său, tânguindu-și
patimile, arătându-și și trupul, cerând sfătuire de la d-lui în ce chip trebuie
să urmeze la această sinforă și pericolul de viață, și d-lui a găsit cu cale ca
să mă înștiințeze pe mine.” Situația
descrisă în jalba stolnicesei este confirmată în cursul cercetărilor
dispuse de Mitropolitul Dosithei. Acesta nu este de acord însă cu despărțenia
ci propune lui Constantin Alexandru Ipsilanti Vodă separarea celor doi soți
pentru un an: “găsim cu cale ca cu luminata poruncă a Măriei Tale, Ana
soția sa, să șază în casa părintească, la dumneaei Stolniceasa, un an de zile,
deosebită de soțul ei, că doar în această diastimă de vreme, se va părăsi
pârâtul de netrebnicii și își va îndrepta viețuirea”. Nu
a trecut însă un an și “netrebnicul Durnitrache nu numai că
nu s'a lăsat de netrebnicii, ci încă s'a dovedit căzut și în patima hoției și
se află în osânda pușcăriei! Atunci Mitropolitul nu mai sta la cumpănă și dă
carte de despărțenie nenorocitei soții, obligând pe soț a-i înapoia toate
zestrele și darurile dinaintea nunții și exoprica, iar soției îi dă voie spre a
doua căsătorie. Această anaforă este bine înțeles supusă întăririi domnești.”
Astfel
s-a încheiat nefericita căsnicie prin care a fost nevoită să treacă Ana, fiica
stolnicesei Zamfira din Găești. Nu pot să nu mă gândesc însă la nevestele care
aveau aceiași soartă cu a jupânesei dar care – neavând
statutul social al stolnicesei – nu puteau nici măcar să spere să aibă parte de
dreapta judecată domnească.
Sursa: articolul “Un divorț în anul 1806” – autor George
I. Lahovary – publicat în revista “Convorbiri
literare” - numărul din 1 iulie 1891
Foarte interesant.. se pare ca societatea a evoluat foarte mult de atunci. Un motiv in plus ca sa fim recunoscatori.
RăspundețiȘtergereImi place design-ul site-ului, se potriveste cu continutul.
Societatile evolueaza - sau involueaza uneori - pe nesimtite. E pur si muove - un dicton care se aplica si aici! :)
ȘtergereIar sunt fericita!!Cand citesc aceste articole, e ca si cand ,m-as intoarce in trecut...Arhaismul acestor relatari ,atat de putin apreciate ,e un balsam pentru cei indragostiti de istorii vechi si adevarate..Mereu imi spun,ca am sa fur articolele d.lui ,dar din fericire pentru domnia sa ,sunt protejate !!! Ma repet, fara voie: de unde atata dragoste de cultura,de istorie a neamului? Nu gasesc nici o lauda potrivita...Sunteti prea bine informat,ati citit mult, umila,ma plec..Respect.
RăspundețiȘtergereIar sunt fericita!!Cand citesc aceste articole, e ca si cand ,m-as intoarce in trecut...Arhaismul acestor relatari ,atat de putin apreciate ,e un balsam pentru cei indragostiti de istorii vechi si adevarate..Mereu imi spun,ca am sa fur articolele d.lui ,dar din fericire pentru domnia sa ,sunt protejate !!! Ma repet, fara voie: de unde atata dragoste de cultura,de istorie a neamului? Nu gasesc nici o lauda potrivita...Sunteti prea bine informat,ati citit mult, umila,ma plec..Respect.
RăspundețiȘtergereMultumesc! Doar atat! :)
ȘtergereLegea divorţului a existat încă în codul lui Hamurabi din Babilon 1772 î.e.n
RăspundețiȘtergereÎn Roma exista divorţul ca un proces privat al aristocraţiei, şi a fost legalizat pt. toată lumea de către Împăraţii Toedosie şi Valentinian în 449 e.n.
Creştinismul a formulat în anii 1100 noua formă de “sclavagism”: “Ce Dumnezeu a unit, omul nu poate desface.
Pt. că Vaticanul i-a refuzat lui Henrich Tudor VIII divorţul de Katharina von Aragon, pt. a se căsători cu Anne Boleyn – 1520, şi l-a excomunicat, el a abrogat complet religia romano-catolică din Anglia, instituind religia protestantă.
Urmează reacţia dominoului: 1560 Scoţia aprobă divorţul pt. adulter; 1701 e recunoscut şi în statul Maryland din Statele Unite; 1857 – este admis divorţul pt. oamenii simpli şi în Anglia; 1910 – este legalizat în Portugalia; 1917 este admis în Uniunea Sovietică; 1949-1950 – este legalizat în Carolina de sud; 1960 legalizat în Canada; 1974 în Italia; 1978 în Brazilia; 1980 în China; 1981 în Spania; 1997 – Irlanda; 2004 – Chile; 2011 – Malta. În Filipine este considerat ilegal.
Referitor la brutalitatea bărbaţilor, ea nu a fost ABROGATĂ nicăieri. Se pare că este UNICUL ascendent al bărbaţilor faţă de femei – respectiv PUTEREA PUMNULUI. Argumentul FORTE, începând din Epoca de Piatră până acum. IDENTIC
Din punct de vedere al legalizarii divortului putem să considerăm România ca fiind o ţară cu legislaţie modernă încă de la începutul secolului al XX-lea. Ceea ce nu e putin. nu-i asa?
ȘtergereM-am îmbogatit iar azi citindu-va ! Articolul este interesant si comentariul D-lui JMC precum de fiece data scris la obiect si cu o oarecare dulceata-ncondei.Va multumesc domnilor! Puscha Becker-Brindea
RăspundețiȘtergereDulceata-ncondei a... d-nei JMC este o bucurie si pentru mine! Te mai astept pe aici, Pusa. Si sa nu uiti de... Castelul din Ciutelec!
ȘtergereOOO, cu iertaciune pentru Domna JMC, nu stiu de ce aveam o certitudine ca JMC este un domn,dar ma bucur tare de tot ca JMC este o prezenta feminina!
RăspundețiȘtergereDe Castelul din Ciutelec sunt legata sufleteste, as putea spune ca sunt înrudita cu acest edificiu in curtea caruia m-am jucat in frageda copilarie, unde m-am bucurat de iubirea si atentia persoanelor in vârsta ce-si traiau anii batrânetii.Nu-l voi uita nicicând, drept pentru care si azi actele mele caritabile din ultimii 8 ani s-au îndreptat spre satul natal si acest Castel locuit acum de oameni în suferinta cu handicap fizic si psihic.La urmatoarea vizita, va astept cu drag, la Ciutelec !
RăspundețiȘtergereDe laudat efortul tau, in lumea asta in care Egoismul este rege. Pentru cei interesati:
ȘtergerePROJET CARITATIF CABINET MEDICAL CIUTELEC RO - PROIECT CARITATIV CABINET MEDICAL CIUTELEC BIHOR:
http://puschabecker.blogspot.ro/p/cabinet-medical-ciutelec.html
,,Nu pot să nu mă gândesc însă la nevestele care aveau aceiași soartă cu a jupânesei dar care – neavând statutul social al stolnicesei – nu puteau nici măcar să spere să aibă parte de dreapta judecată domnească.''
RăspundețiȘtergereNici eu nu pot să nu mă gândesc că, şi atunci era ca şi astăzi în privinţa statutului societăţii. Dacă ai situaţie financiară bună şi lumea te priveşte ca pe cineva important, atunci, multe se pot rezolva. Dar dacă eşti un om simplu cu o situaţie precară, atunci taci, inghiţi şi suporţi nedreptăţile vieţii. Şi deşi mentalitatea oamenilor din ziua de azi a evoluat mult, sunt totuşi momente când prejudecăţile nu pot fi învinse şi calcă omul în picioare.
Sa recunoastem insa ca societatea totusi a evoluat. Chiar daca nu e totul perfect!
ȘtergereDupă mai bine de doi ani am recitit INTERESANTUL Un divorț în anul 1806
RăspundețiȘtergereŞi mi-am amintit un Safari în Masai Mara, unde am văzut cum leoaica a vânat prada - o căprioară, nu s-a atins de ea ci şi-a învitat soţul - Măritul Leu, să vină să mănânce trufandalele corpului, respectiv organele interne.Apoi a urmat un festin macabru...
Ciudat, şi în lumea animală, PUTEREA FIZICĂ primează în cuplu. Deşi priveliştea era grotească, m-am gândit la o similitudine, şi am scris o mică poezioară
„Măritul leu se plimbă agale, privind superior la toţi cei din cale / Se ştie de-o viaţ-al Savanei REGE, deci trebuie stimat, se inţelege. / Se-ntinde pe spate si doarme la soare. Savurează viaţa, de nimeni nu-l doare./ Leoaica munceşte, de loc regeşte. Ii naşte puii, ii apără, creşte/ Vânează-n Savana şi când prinde o pradă, îşi cheamă stăpânul să vină cu grabă / Să ia ce-i mai bun, plămânii, ficaţii. Apoi ce rămâne, revine la alţii / Pe rând ca la moară, leoaica şi puii, gheparzi, hiene, vulpi, coioţi şi-apoi ulii... / Se zice c-odată un om i-a zărit. Asta-a fost demult... şi ce s-a gândit? / Deştept mai e leul, cum soaţa-şi „răsfaţă"... ia să fac la fel cu nevasta-mi de-o viaţă.../ Exemplu s-a-ntins, devenind o lege. Bărbatu-i ca Leul, femeia se-nţelege / E biata leoaică - bună la toate... Am zis ceva rău? Păi…stai şi socoate...