Au
trecut mai mult de opt decenii de la funeraliile organizate în țară la
moartea Reginei a României. Întreaga țară a fost cuprinsă în vara anului
1938 de o emoție
puternică, emoție pe care cu greu am putea să o reconstituim astăzi. O să
încerc totuși, ajutat de cronicile apărute în presa vremii. Nu înainte de a
face câteva precizări cu privire la ultimii ani de viață ai Reginei Maria.
Povești, locuri, întâmplări pline de farmec din România de ieri
Caută pe blog:
Postări populare
-
“Din vrerea nestrămutată a lui Dumnezeu și prin puterea Armatei noastre, în anul 1913 ne-am mărit pământul țărei înspre miază-zi, de part...
-
Poate că vă amuză credința românilor în farmece, descântece și blesteme . Ea era prezentă însă în conștiința populară la începutul secolulu...
-
Obiceiul tăiatului moțului și al ruperii turt ei este un ritual adânc înrădăcinat în tradiția poporului nostru. Practică precreștină, ca...
-
Un furnicar de negustori mărunți își ofereau mărfurile înghesuite în coșurile purtate pe umeri pe străzile târgurilor românești de la înc...
-
Cocoșii - ceasornicelele de altădată În vechime, atunci când mijloacele de măsurare a timpului nu erau la îndemâna tuturor oamenil...
-
Între creaturile supranaturale imaginate de poporul român, Cățelul pământului ocupă un loc aparte. De ce aparte? Pentru că, spre deosebire...
-
Una dintre marile tragedii ale României interbelice a fost fără îndoială incendiul bisericii din Costești (Argeș) din anul 1930 . Au mu...
-
Noi românii suntem prin firea noastră un popor superstițios. Foarte mulți dintre noi " credem în semne ” care ne influențează viața ...
-
Alexandru Ioan Cuza (n. 20 martie 1820 – d. 15 mai 1873) a fost primul domnitor al Principatelor Unite ale Moldovei și Țării Românești...
-
Ștrandul Kiselef f – cel care a primit mai târziu numele de “ Ștrandul tineretului ” - a fost cel mai mare bazin public și de asemenea...
Pagini:
Contact:
Recomandări:
-
Noi românii suntem prin firea noastră un popor superstițios. Foarte mulți dintre noi " credem în semne ” care ne influențează viața ...
-
Cocoșii - ceasornicelele de altădată În vechime, atunci când mijloacele de măsurare a timpului nu erau la îndemâna tuturor oamenil...
-
Poate că vă amuză credința românilor în farmece, descântece și blesteme . Ea era prezentă însă în conștiința populară la începutul secolulu...
-
În trecut, în conștiința poporului era adânc înrădăcinată credința că răul “ ne este dat ” de spiritele cele rele. Românii credeau de ase...
-
Usturoiul - sau aiul după cum mai este numit prin Banat și Transilvania – este una dintre plantele cele mai des folosite de români pent...
-
Între creaturile supranaturale imaginate de poporul român, Cățelul pământului ocupă un loc aparte. De ce aparte? Pentru că, spre deosebire...
Un interviu din 1931 (cu un bunic din zilele noastre)
Credeți, probabil, că mă joc cu cuvintele în titlu pentru a vă face curioși. Aveți și nu
aveți dreptate. Aveți, pentru că este vorba într-adevăr de un joc de cuvinte și al imaginației. Nu aveți întru totul dreptate însă, și asta pentru că nu e vorba
de un joc de-al meu, ci de un interviu interesant publicat în perioada interbelică de un reporter al
revistei „Realitatea Ilustrată”.
Iată cum vedea
un reporter din anul 1931 Bucureștiul începutului de secol XXI: o lume a
zgârie norilor, a metroului și a avioanelor particulare, a televiziunii și a
telefoanelor mobile, o lume a... Dar nu o să vă dezvălui eu tot ce își imagina
ziaristul interbelic despre lumea noastră, a celor de azi. Îl las pe el să o
facă:
"În Broadway-ul bucureștean, acolo unde acum o jumătate de secol se întindea băltoaca Herăstrău, care a fost secată și asanată în anul 1954, și unde am ajuns cu metropolitanul subteran ce leagă diferitele cartiere ale Capitalei, locuiește, în palatul sgârie-nori ce-i aparține, Ion Iancovescu (notă: în anul publicării articolului actorul Ion Iancovescu avea 42 de ani). E un om în vârstă de peste 100 de ani și ziarele radiofonice, cinematografice și de televiziune, au celebrat acum câțiva ani, cu ocazia aniversării centenarului său, vigoarea lui fizică, acuitatea vederii, tinerețea inteligenții sale, memoria lui proaspătă și mai ales buna dispoziție, ce nu l-a părăsit niciodată. Amintirile lui sunt clare ca niște fotografii, pe care timpul nu le-a alterat. Pe acest tânăr moșneag, l-am rugat să ne povestească câteva din amintirile sale, din preajma anului 1930; după ce suspină plictisit, căci ziariștii l-au importunat toată viața, d. Iancovescu ne-a spus:
-
Veţi avea o dezamăgire, dacă ați venit, ca atâți alți colegi ai dv., să-mi
puneți întrebări indiscrete, asupra secretului longevității mele, asupra
iubirilor mele din trecut și din prezent, sau asupra crizei financiare despre
care am amintiri personale, din Europa anului 1930...
În
acel moment, o fată de-o frumusețe răpitoare, intră val-vârtej, spunând:
-
Bunicule, Ionel a luat avionul din garaj și aveam nevoie de el ca să
mă duc la Cluj, la campionatul de natație, care începe peste un sfert de oră.
-
În ce direcție a pornit și cu ce viteză? - o întrebă venerabilul
artist.
- Spre
sud, cu 500 km. pe oră.
-
Bine...
Și
ducând la gura un mic receptor de telefon fără fir, intră în legătură cu
nepotul său și fratele delicioasei făpturi care ne întrerupsese. Dl. lancovescu
porunci sburătorului să se întoarcă îndată, căci altfel ia un avion și se
duce să-i rupă urechile.
-
Îmi amintesc, mi se adresă acest bătrân veșnic verde, că în 1932, cei care
posedau în România un avion personal, se puteau număra pe degete. În ce
privește comunicațiunile orale, telefonia fără fir era la începutul ei și,
pentru ca să putem vorbi cu cineva de la distanță ne serveam de un aparat legat
prin sârme cu o centrală deservită de domnișoare care ne înfuriau la culme,
până când binevoiau să ne dea numărul pe care-l ceream. Telefonului cu fir și
acestor domnișoare, li s'au datorat numeroasele boli nervoase și mintale, care
au bântuit omenirea pe la 1932. Dintre toate, numai azilele de nebuni au făcut
avere, celelalte întreprinderi comerciale au dat faliment, din cauza crizei.
- Care
criză?
- O
criză economică provocată de scăderea prețului la cereale.
-
„Cereale"? ce sunt alea? - am întrebat uimit.
-
Cerealele erau niște plante comestibile, ce se cultivau în țările așa zis
agricole, cum era și România. La muzeul național puteți găsi mostre de
grâu, porumb, orz... Scăderea prețului lor a dus la înlocuirea acestei
producțiuni naționale cu alte fabricate; de altfel, acum, când alimentația
se servește în buline, ele nu și-ar mai avea rostul...
- Nu
vrei să iei un bulin de friptură de curcan și un bulin de vin? - mă
întrebă simpaticul centenar, întinzându-mi o cutiuță.
-
Și ce mijloace de transport aveați?
- Foarte
comice: în interiorul marilor orașe, circulau un fel de lăzi enorme, electrice,
pe șine, lăzi numite tramvaie, în care se înghesuiau, claie peste
Grămadă,
oameni de două ori mai mulți decât încăpeau!...
- Ce
barbarie!...
Broadway-ul bucureștean al anului 2000 |
- Accidentele
de tramvai și de automobil se țineau lanț. Mai erau de asemeni autobuze..
- Autobuze?...
Mi se pare că autobuzele erau niște animale sfrijite?...
- Nu...
Confunzi cu caii de birje, care au dispărut de mult, mă lămuri venerabilul
Iancovescu.
-
Dar instrucțiunea publică?
-
A fost o halima!... Elevii învățau în saboți.
-
În saboți? De ce? Se asimilează mai ușor lecțiile în saboți?
-
Nu, ci fiindcă erau pe atunci și copii, care n'aveau ghete!... În fine, în
1965, a fost înmormântat ultimul român analfabet.
- A
rămas încă în amintirea omenirei - am spus acestui bătrân atât de
savant - că ați avut o strălucită carieră teatrală...
- Da,
atunci când existau teatre cu scenă, cu rampă... Când însă spectacolul
prin televiziune la domiciliu a înlocuit teatrele, am fost nevoit să-mi
schimb profesiunea, devenind directorul Casei de economii și consemnațiuni...
* * *
Venerabilul
centenar, căruia îi uram o viață și mai lungă, fu nevoit să întrerupă aici
interview-ul, deoarece pe ecranul aparatului de televiziune apăruse sala de
consiliu al Casei de economii, unde d. Iancovescu era chemat de urgență. El își
luă rămas bun de la noi, oftând și rostind aceste enigmatice cuvinte:
- Ei,
tinere, d-ta nu ști ce e aia „un pol"... Acum s'a desființat moneda;
dar câte amintiri duioase din tinerețe, îmi evocă mie acest cuvânt dispărut!...”
Un
interviu – de această dată unul adevărat – cu marele actor Ion Iancovescu, puteți să citiți aici:
Sursa:
articolul „Un interview cu un centenar în anul 2000” – semnat „O.KAY.” –
publicat în revista „Realitatea
Ilustrată” - numărul din 31 decembrie 1931 – disponibil în colecția Bibliotecii Centrale Universitare „Lucian Blaga”
Cluj Napoca
Faimosul “Tour de France” în anul 1936
Zilele acestea se desfășoară o competiție sportivă de mare anvergură: Turul Ciclist al Franței. Spectacol total, eveniment care stârnește patimi și care naște rivalități sportive – dar nu numai
– pe tot mapamondul.
Un uriaș pe străzile Bucureștiului
Despre Gogea Mitu – uriașul care făcea
senzație în Europa în anii '30 - s-au scris destul de multe. Unele din cele
scrise sunt adevăruri, dar au fost mediatizate și multe legende. Gogea Mitu (pe numele adevărat Gogu Ștefănescu
– Dumitru Goagă conform altor surse) s-a născut la Mârșani, în județul Dolj, în
14 iulie 1914, fiind primul din cei 11 copii ai familiei.
![]() |
Gogea Mitu dând mâna cu un călăreț la Șosea (stânga) Uriașul Gogea Mitu alături de Piticul de la Moși (dreapta) |
Povestea ștrandului Kiseleff – cel mai mare bazin din Europa în anul 1929
Ștrandul Kiseleff – cel care a primit mai târziu
numele de “Ștrandul tineretului” - a fost cel mai mare bazin public și de asemenea cea mai mare bază sportivă a Bucureștiului interbelic. Arhitectura clădirilor
din zona ștrandului este una
simplă, într-un limbaj modern, cu evidente referiri la stilul Art Deco. Ștrandul, în ansamblul lui, este considerat ca fiind unul dintre primele ansambluri de arhitectură modernă din București. Ansamblul proiectat de Marcel Iancu a suferit, din păcate, în
perioada comunistă, transformări considerabile, care au alterat imaginea
arhitecturală unitară inițială. Imediat după terminarea
construcției sale – în numai 52 de zile – ștrandul Kiseleff a devenit una
dintre cele mai aglomerate zone de agrement ale Bucureștiului:
Sfaturi (interbelice) pentru zilele caniculare
An de an
căldurile toride se revarsă asupra orașele noastre. Zile caniculare, fără nici o adiere de vânt și fără nici
un strop de ploaie, zile în care atmosfera e încinsă și soarele dogorește înăbușitor.
Nopți în care aerul devine respirabil doar prin parcurile și prin grădinile umbroase.
Azi, la fel ca și în perioada interbelică, orășenii care nu pot pleca “în vilegiatură”, la munte sau la mare, caută
soluții pentru a păcăli canicula. Și soluțiile de azi sunt aproape aceleași ca
și cele din anii ’30:
Ada Kaleh: Poveştile unei insule dispărute
Astăzi
vă voi spune câteva din poveștile unei insule dispărute, altădată un loc plin
de farmec și de parfum oriental. Ada Kaleh – insula fortăreață numită cândva micul Gibraltar românesc – era așezată chiar în mijlocul
Dunării, la 3 km. de Orșova. Avea 1700 de metri lungime și o lățime medie de
500 de metri.
Povestea insulei s-a născut undeva în îndepărtatele
timpuri ale antichității și a apus brutal în anul 1971. Atunci insula a
fost dinamitată, iar mai apoi urmele ei au fost ascunse de apele lacului de
acumulare ale barajului de la Porțile de Fier. Să pornim așadar
la drum, însoțiți, asa cum v-am obișnuit deja, de un reporter al
revistei “Realitatea
Ilustrată”, ascuns din păcate pentru noi în spatele inițialelor “A.B.”:
Abonați-vă la:
Postări
(
Atom
)
Urmărește pe Facebook:
Urmărește pe Twitter:
Cele mai citite articole:
-
Alexandru Ioan Cuza (n. 20 martie 1820 – d. 15 mai 1873) a fost primul domnitor al Principatelor Unite ale Moldovei și Țării Românești...
-
Poate că vă amuză credința românilor în farmece, descântece și blesteme . Ea era prezentă însă în conștiința populară la începutul secolulu...
-
Între creaturile supranaturale imaginate de poporul român, Cățelul pământului ocupă un loc aparte. De ce aparte? Pentru că, spre deosebire...
-
Cocoșii - ceasornicelele de altădată În vechime, atunci când mijloacele de măsurare a timpului nu erau la îndemâna tuturor oamenil...
-
Noi românii suntem prin firea noastră un popor superstițios. Foarte mulți dintre noi " credem în semne ” care ne influențează viața ...
-
În trecut, în conștiința poporului era adânc înrădăcinată credința că răul “ ne este dat ” de spiritele cele rele. Românii credeau de ase...
-
Usturoiul - sau aiul după cum mai este numit prin Banat și Transilvania – este una dintre plantele cele mai des folosite de români pent...
-
Castelul „Iulia Hasdeu” din Câmpina este locul din România care ascunde una dintre cele mai tulburătoare povești de dragoste părintească. ...
-
Una dintre marile vedete ale teatrului românesc din perioada interbelică a fost - fără îndoială - actrița Nora Piacentini (n. 1905 – d....
-
Motto: colo-n deal la mandravela a pierdut-o jean pe stela toți s-au dus cum-necum pe jos sau călare cu ulcică-ntre picioare hai noroc și u...